Dansk oversættelse af LiuD
Pludselig en dag var det vist Neil, der ringede og sagde: "Ringo er taget på ferie."
Jeg følte to ting. Jeg følte, jeg spillede halvdårligt...
...og de andre tre var virkelig glade, og jeg var en outsider.
Så jeg besluttede, fuck det, jeg skrider.
Jeg tog hen til John, som boede i min lejlighed på Montague Square.
Jeg bankede på døren og sagde "hej."
"Jeg forlader gruppen, fordi jeg føler mig uelsket og udenfor."
Jeg spiller ikke godt, og I tre er virkelig tæt knyttet."
Og han sagde: "Jeg troede, det var jer tre."
Så tog jeg over til Paul, bankede på hos ham og sagde det samme:
"Jeg forlader bandet. I tre er så tæt knyttet, og jeg er ude."
Og han sagde: "Jeg troede, det var jer tre."
Så vi måtte forsikre ham om, at vi virkelig syntes, han var fed.
Det er jo sådan det er, i livet.
Man stopper aldrig op og siger: "Nej, hvor er du god!"
Det tror jeg aldrig, vi havde gjort med Ringo...
...og han følte sig usikker, så det var vi nødt til - og han forlod os.
Så vi måtte sige: "Du er skide god, mand, du er den bedste!"
Så sagde han: "Jamen, tak!" Jeg tror, han blev glad for at høre det.
Jeg vidste, vi var inde i en rodet periode, allesammen.
Det var ikke kun mig, det hele var på vej ned.
Jeg kom tilbage til studiet, og George havde fået det fyldt med blomster.
Blomster overalt, og John havde sendt mig telegrammer, der lød:
"Du er den bedste trommeslager, kom nu hjem!"
Jeg følte mig godt tilpas igen, og vi var kommet igennem den lille krise.
Det var fedt, og så fik the White Album virkelig succes.
Like Yer Blues var fantastisk.
Vi forlod allesammen studiet og tog hen på et lille værelse, så der var ingen afstand.
Der var en masse aktivitet i gruppen. Jeg var vild med the White Album.
Der var masser af individuelle ting på.
For første gang tror jeg, folk accepterede, at det var individuelt.
Jeg kan huske, jeg havde tre studier i gang på en gang.
Paul lavede overdubs i det ene, John lavede noget i et andet.
Jeg lavede horn eller noget andet i et andet studie...
...for måske havde de fastsat en udgivelsesdag, og tiden var ved at løbe ud.
Hallo, jeg får krampe!
Hvis vi laver dén igen... er vi klar, vi synger sangen.
Jeg vil høre det... Jeg vil høre det.
- Okay, Robert? - Take 29.
Nu skal den være der. Var der nogle gode imellem?
Jeg synger lige for at vise vej.
Kan I skrue lidt ned i mine hørebøffer?
Den sidste fejl var helt klart, da jeg et øjeblik tænkte på noget andet.
Mange af optagelserne havde den grundidé, og så en jam-session til sidst...
...hvilket ikke altid lød særlig godt.
Men det er en beskeden kritik.
Da de lavede the White Album...
George Martin, pladeproducer ...mente jeg, vi skulle have lavet én rigtig god plade.
Jeg er enig, vi skulle have udgivet det på to adskilte albums...
...the White og the Whiter album. (Det hvide og det endnu hvidere album)
Meget information på et dobbelt album.
Hvad gør man, når man har så mange sange?
Man vil gerne af med dem, så man kan lave flere sange.
Der var masser af ego i bandet...
...og en del sange som skulle være droppet eller gjort til b-sider.
Jeg tror, det kunne være blevet et fantastisk godt album...
...hvis det var blevet koncentreret lidt.
Men mange mennesker mener, det er deres bedste album.
Det er ikke min mening, men... hver sin smag.
Det kan man jo altid sige, forstår du. Jeg er enig i "måske", ikke "helt sikkert".
Jeg synes, det er fint nok. Det er en af de fede ting, at der er så meget på.
Det er varieret, Rocky Raccoon, Piggies...
...Happiness is a Warm Gun, den slags.
Jeg synes, det er et godt album.
Jeg er ikke så glad for: "Måske var der for meget af..."
Det var fedt, det solgte, det er for fanden Beatles' White Album, hold nu kæft!
Der var et lille traume med en sang, der hed Revolution.
Jeg mente, det var en "her-og-nu"-ting, som man siger.
Den handlede om, hvad der foregik på det tidspunkt, og jeg syntes, den skulle ud på single.
Jeg sagde: "Udgiv den. Vi burde sige noget, og det her er, hvad jeg ønsker at sige."
Og de sagde: "Nej, den er for langsom."
Neil Aspinall, leder af Apple Apple-butikken lukkede.
Jeg tror bare ikke, vi gad have den mere.
Til sidst solgte vi Marks and Spencer-undertøj.
Ikke det image fra i starten med Simon and Marijke, alt det kulørte tøj.
Fedt hippie tresser-udstyr.
Så for at få det til at løbe rundt, så endte vi med at sælge...
...St. Michael-undertøj... og det var ikke vores image.
Apple-butikkens gavebod, London, 31. juli 1968 Vi fik ideen med at give det hele væk...
...og holde op med at rode med butikker for psykedelisk tøj.
Vi forærede bare det hele til folk, som mødte op den dag.
Man måtte tage én ting hver, ikke to, lige efter tidsånden.
Nå, men de ryddede butikken.
En gratis kjole pr. kunde.
Og personligt synes jeg, det var en god måde.
Vi var ikke seriøst i tøjbranchen, det var, "nå, det gik ikke, så..."
"Slut færdig!"
Vi tog derover aftenen før, vi gav det hele væk...
...og tog det, vi syntes vi ville have.
Jeg tog ikke derhen.
Derek Taylor, Apple presseofficer Jeg spurgte en fjern bekendt, hvor skal du hen?
Han sagde: "Jeg skal stå i kø for at få noget af tøjet."
Jeg syntes, det var forfærdeligt.
Jeg ville ikke have, de lukkede, og skrev et ophedet åbent brev:
"Kære drenge, hvis I gør det..." og mere af samme skuffe...
...fordi jeg frygtede at se det falde fra hinanden.
Frost On Sunday 8. september 1968
Smukt... komplet poesi.
Velkommen tilbage til tredje del med det største te-salon orkester i verden.
- Er det i farver? - Nej, sort/hvid i øjeblikket.
Men som I kan se, de optræder foran et publikum for første gang i over et år...
...mine damer og herrer, Beatles!
Jeg kørte ud til Johns hus, efter at John og Cynthia var blevet skilt.
Jeg skulle bare ud og sige hej til Cynthia og Julian.
Jeg fandt på de ord, som om jeg snakkede med Julian...
Hej Jules, tag det ikke så tungt. Tag en trist sang, og gør den bedre.
Så jeg fik den første idé på vej derud...
...med det der "Hey Jules", som jeg mente, den skulle hedde.
Det virkede lidt voldsomt, så jeg ændrede det til Jude.
Jeg var glad for sangen, og spillede den for John og Yoko, da den var færdig.
Jeg var egentlig færdig, men jeg mente, der manglede en lille smule...
...med ordene: The movement you need is on your shoulder.
Jeg spiller den, og jeg siger til John: "Det ordner jeg." Han siger: "Hvad?"
Jeg sagde: "The movement you need is on your shoulder..."
"Jeg har allerede brugt ordet shoulder, og det er åndssvagt, så jeg ændrer det."
Han sagde: "Lad være, det er det bedste i sangen."
Han sagde: "Jeg ved, hvad du mener, det er fedt."
Det fede ved John: Jeg ville kassere det, han sagde, det var fedt.
Derefter så jeg det med hans blik, og tænkte: "Okay, okay."
Så det er sådan, den lyder nu, når jeg synger den.
Sådan lyder den linie, når jeg tænker på John, og bliver lidt sentimental.
Det var dengang, det hele gik opad og var rosenrødt.
Så begyndte det hele at gå nedad, som det hele svinger.
Når det først begynder at gå nedad, som enhver kan sige dig...
...når man bliver slået i gulvet, så begynder folk at sparke.
Verden var et problem, men det var vi ikke.
Det var det bedste ved Beatles.
Indtil vi begyndte at gå hver sin vej, som med the White Album...
...derefter blev selv studiet lidt anspændt.
Det var tydeligt på the White Album.
Jeg mener, det var tydeligt i Indien...
...da George og jeg blev, og Paul og Ringo tog afsted, og det var en langsom død.
Det var som nedkørslen til en skilsmisse.
En skilsmisse kommer ikke bare, der er måneder og år af elendighed.
De gennemlevede en meget revolutionær periode på den tid.
De prøvede at finde på noget nyt.
De fik endda en god idé, som jeg mente var værd at arbejde på.
De ville komponere et album fuldtud og indøve det...
...og så opføre det foran et stort publikum, et live-album med nyt materiale.
Vi begyndte at øve i Twickenham Film Studio, og jeg tog med dem.
Twickenham Film Studios, London Jeg er ikke sikker på, alle ville til Twickenham.
De besluttede at filme det, de lavede...
...og de skulle til at begynde på et nyt album.
Den originale idé var, at man skulle se Beatles...
...øve, jamme, finde på ting...
...samle tarmene og så til slut skulle vi optræde et sted...
...som den store slutkoncert.
Michael Lindsay-Hogg skulle instruere.
Det skulle bygges som en filmkulisse...
...så man kunne panorere med kameraer på skinner over det hele.
Komme derhen, hvor kameraer normalt ikke kommer.
Man kunne filme fra taget og ned til en ting, i en lang optagelse.
Langsomt som en stole-lift.
Lige ned på Ringos ansigt hele vejen fra det bageste i et klip.
Med alle mulige kraner og kameralifte flydende omkring os.
Al den flydende bevægelse, og så sangene.
Bare bliv hos os, og så får I jeres sets, med kameraer over det hele.
Jeg tænkte, at det var et nyt år, og vi måtte prøve en ny tilgang...
...men det blev snart tydeligt, at det ikke var noget nyt.
Det ville bare blive besværligt igen.
Det var lange dage, og de kunne være kedelige.
Twickenham var ikke befordrende for en god stemning. Vi var i en stor lade.
Jeg havde lige brugt seks måneder på at producere et Jackie Lomax-album...
...og hængt ud med Bob Dylan og The Band i Woodstock, det var fedt.
For mig var det at komme tilbage til mit mismods vinter...
...med Beatles i Twickenham...
...det var usundt og ulykkeligt.
Det var en forfærdelig fornemmelse, og så at blive filmet hele tiden.
Jeg ønskede bare, de forsvandt... og vi kom kl. 8.00 om morgenen.
Man kunne ikke lave musik kl. 8.00 på et fremmed sted...
...med folk der filmer én og kulørt lys.
Som det er alle bekendt, har vi aldrig haft meget privatliv.
De filmede os, mens vi øvede.
Der var lidt småskænderi mellem Paul og mig.
Man kan se det, når han siger: "Nå, men du skal ikke spille det," eller sådan.
Jeg siger: "Jeg spiller det, du vil have, eller lader være med det, hvis du ikke vil."
"Du må beslutte dig." Det var sådan noget, der kørte.
De filmede os under optagelser og skænderier. Det var frygteligt.
- Men det er lidt svært der hvor... - Det er ikke svært.
Jeg kan spille akkorder, hvis du vil.
Jeg prøver at hjælpe dig, men det virker, som om jeg generer dig.
Okay, hør lige, det er ikke det, jeg mener.
Du gør det, som om jeg prøvede at sige, at...
Og forstår du, det vi sagde den anden dag, jeg er ikke efter dig.
- Jeg prøver bare at sige... - Hør lige, drenge, bandet...
Skal vi prøve det sådan her?
Det er sjovt, at det kun sker...
Skal vi spille guitar hele vejen gennem Hey Jude...
Jeg er ligeglad, jeg vil spille, hvad du synes...
...eller helt lade være, hvis du ikke ønsker, jeg skal spille.
Jeg gør det, sådan som du vil have det.
Jeg tænkte, jeg kan sagtens være ret glad alene.
Jeg kan ikke være glad i denne her situation, jeg må væk.
Presset begyndte omsider at gå os på.
Sådan som folk gør, når de er sammen, de begynder at hakke på hinanden.
Sådan "du spiller forkert på tamourin, så mit liv er noget skidt." Det blev ynkeligt.
Men det kom ud på de andre, da vi kun havde hinanden.
Det kørte med: Vent lige, George er gået, og det her er ikke godt nok.
Jeg ved ikke, hvad der skete. Måske var det Neil eller en af de andre omkring os...
...som så ville ringe til George og sige: "De er kede af det, det var en fejl."
Jeg husker jeg blev kaldt til et møde i Elstead i Surrey.
Det var Ringos hus, som han havde købt af Peter Sellers.
Det blev besluttet, at det var bedst...
...hvis vi gik sammen og gjorde pladen færdig.
Desuden var stemningen kold i Twickenham Studios...
...så vi forlod det, og tog ind til Savile Row-studierne.
Til slut indspillede vi i Apple-studierne i Savile Row.
Der var en fyr, der hed Magic Alex, som var en god ven af John.
John syntes, han var guds gave, fordi han gav John elektrisk legetøj.
Han kritiserede EMI og sagde, han kunne lave et bedre studie, men gjorde det ikke.
Hej. Jeg er Alexis fra Apple Electronics.
Jeg vil gerne sige hej til alle mine brødre ude i verden...
...og til alle pigerne og elektro-freaks ude i verden.
Og det er Apple Electronics.
Da vi omsider fik ham til at lave et studie ---
Vi havde et 16-spors studie, og vi kom ind der, og det var kaos.
Vi måtte fjerne alt og begynde forfra.
Han havde 16 små højttalere overalt i rummet.
Han lavede ikke noget - undtagen et toilet med indbygget radio eller sådan noget.
Så vi tog bare det samme transportable udstyr med derind.
Men selve studiet...
...var meget hyggeligere og hjemligt.
Apple Recording Studio Savile Row London
Jeg tror, alle var ved at være trætte af os på det tidspunkt...
...fordi det tog så lang tid...
...og der var mange ophedede diskussioner.
Billy Preston var en stor hjælp, en meget god keyboard-spiller.
Bare det han lavede på Get Back, retfærdiggjorde at han var med.
Han var en rar og elskelig fyr.
Han glattede ud, om du vil.
Han hjalp til at mildne de gnidninger, der havde været.
Det er sjovt at se, hvordan folk opfører sig pænt, når man medbringer en gæst.
De vil ikke have, alle skal vide, de er så nævenyttige.
Det skete dengang med the White Album...
...da jeg tog Eric Clapton med for at spille på While My Guitar Gently Weeps.
Pludselig opførte alle sig eksemplarisk.
Så jeg sendte bud ud for at høre, om Billy var i byen...
...og sagde, han skulle komme til Savile Row, og det gjorde han.
Pludselig blev vibrationerne 100% bedre i rummet.
Alle nød at have en udefra til at spille med i gruppen.
Der er en klaverindsats i alle numrene.
Normalt mikser vi det ind... men denne gang vil vi lave det live.
Vi arbejdede på et godt nummer, og det tændte os altid.
Hans stykke var også en del af det.
Pludselig, når vi arbejdede med noget godt...
...forsvandt alt vrøvlet.
Vi kom tilbage til at gøre dét, vi var virkelig, virkelig gode til.
Jeg synes, det fungerer fint med bare de to vers...
- Sweet Loretta Martin, første vers. - Vi nøjes med to indtil videre.
Jeg synger det, og råber når jeg synes, det skal komme. Hvis du er uenig, ændrer jeg det.
Hvad hvis vi havde en intro, et vers, og et kor---
For mig var Beatles altid en fin lille gruppe.
Hverken mere eller mindre, på trods af succesen.
Når vi gav os til at spille, spillede vi godt, lige fra starten.
Lige fra vi fik Ringo ind i gruppen, og før.
Men da vi først fik Ringo, kørte det virkelig for gruppen. Vi spillede godt!
Vi har aldrig haft særlig mange perioder, hvor det bare ikke fungerede.
Som alle andre grupper har vi haft dem, men for en fin lille rock-gruppe...
...vi kunne spille alle blues- eller rockting - og det lod til at fungere.
Den originale idé med at øve alle de nye sange...
...og så indspille pladen som et live-show blev aldrig ført ud i livet...
...for albummet blev os i studiet.
Efterhånden som vi indøvede sangene, blev de indspillet.
De snakkede om at holde en koncert på en båd...
...eller i et amfiteater i Grækenland...
...eller måske i remisen i London.
Der var mange ideer fremme om, hvor de kunne lave en koncert...
...og man blev aldrig rigtig enige om noget.
- Hvad vil I lave? - Nu skal I høre.
Vi øver stadig, og vi får det til at virke.
Så må I samle...
Vi samler alle ideer om, hvad vi kunne tænke os.
Du regner stadig med, at vi skal stå på skorstenen med en masse mennesker, ikke.
Eller på en scene på Saville, eller sådan noget.
Det bekymrer vi os ikke om det, så stop det.
"Forvente" bruger vi ikke mere - kun "overveje".
"Bede til!"
Hvad med det i morgen, vil I...
Lad os snakke om det senere, lad os ikke komme ind på det.
Vi går i for forskellige... vi spiller numrene, vi er bandet.
Nå, jeg er med på den... hvis vi skal op på taget.
Men jeg mener... jeg har ikke lyst.
Jeg vil gerne.
- Jeg vil gerne op på taget. - Det morer folk.
Det er i orden. Lad os ikke diskutere det.
Jeg vil gerne indspille dem som lydspor, og jeg vil lave 14 sange.
"Der er altid solskin, når jeg er sammen med dig..."
Vi var på udkig efter en slutning til filmen...
...det var "hvordan skal vi slutte den, der kommer ikke nogen stor koncert."
Da var det derhenne hvor... kan vi få det afsluttet på to uger?
Så blev det foreslået, at vi tog op på taget...
...og holdt en koncert dér, og så kunne vi allesammen tage hjem.
30. januar 1969
Og så til sidst sivede det op fra vores roadie, Mal...
...som sneg sig ind, og prøvede at holde sig fri af kameraerne.
"Politiet klager. I må stoppe." Vi sagde: "Vi stopper ikke."
Han sagde: "Politiet vil arrestere jer."
"Fed slutning på filmen. Lad dem gøre det. Fint!"
Vi syntes, det var en slutning: "Beatles arresteret ved tag-koncert."
Det der skuffede mig ved tagkoncerten var politiet.
Der var nogen, der ringede efter politiet, og jeg spillede og tænkte, fedt!
Jeg vil have politiet til at slæbe mig væk: "Kom så væk fra de trommer!"
Vi blev filmet, og det havde været totalt fedt.
Men det gjorde de ikke. De kom bare anstigende: "I bliver nødt til at skrue ned."
Det kunne have været fantastisk.
Da vi kom til Let It Be, kunne vi ikke spille spillet længere.
Det var kommet dertil, hvor det ikke længere var at skabe noget magisk.
Og kameraet i værelset fik os til at indse, at det var en åndssvag situation.
Det der faktisk skete, da vi kom derind...
...var at vi viste, hvordan en gruppe blivet splittet.
Vi forstod ikke, at vi var ved at gå hver til sit, mens det skete.
Det samme som sidst...
...året før, da vi sidst var i studiet.
Der var så mange småting...
...og spil blev kørt af.
Jeg mener helt bestemt, det viser, at vi var på forskellig kurs.
Jeg har sagt det før, Beatles-energien var ved at ebbe ud.
Vi lagde 1000% i det før, men det svandt hen nu.
"Skal vi virkelig komme?" "Skal vi nu tage den igen!"
"Jeg vil det her, og John vil lave det der."
Og George var væk, og folk var... vi havde vores familier.
Jeg kan huske, jeg tænkte på os som soldaterkammerater.
Vi var engang vilde med sangen Wedding Bells.
"De kirkeklokker slår mit gamle gæng i stykker..."
...og den tanke, at man har været soldaterkammerater, men en dag...
...kysser man hæren farvel og bliver gift og opfører sig almindeligt.
Sådan var det også for Beatles. Vi vidste altid, den dag måtte komme.
London, tårevædet stund nede sydpå.
Den sidste ungkarl i Beatles var ikke længere ungkarl.
12. marts 1969 Paul McCartney giftede sig med Linda Eastman...
...fra New York på Marylebone rådhus.
Pauls nye steddatter Heather...
...var en af de skrigende, tudende, hengivne fans...
...som cirklede omkring de nygifte, da de prøvede at komme hen til deres bil.
London-betjente og fotografer blandede sig med tårevædede teenagere...
...der sagde farvel til den ungkarle-Beatle, som modstod giftermål så længe.
Omsider fandt det nye trekløver helle i deres bil.
Men Pauls planer om et stilfærdigt bryllup er tydeligvis gået i vasken.
Farvel til McCartneyerne, en meget populær flok.
Og de valgte Pauls bryllupsdag til at arrestere mig.
George var på mit kontor.
Pattie ringede og sagde, at betjent Pilcher, eller hvad han hed...
...var over det hele i huset i Esher.
George sagde til mig: "Hvad skal jeg gøre? Hvad skal jeg sige til Pattie?"
Jeg sagde, fortæl dem, hvor det er, for de finder det alligevel.
Spar dig selv for besværet.
Han sagde, han havde lidt pot og måske noget hash i en æske på kaminhylden.
Så han ringede til Pattie og fortalte hende, hvor det var.
Men da havde de allerede fundet en SÅ stor klump...
...i en støvle i garderoben.
Betjent Pilcher blev meget berygtet for at arrestere popstjerner...
...såsom George, Mick, Keith og John - det var altid den samme betjent.
Ingen forstod det, ingen lagde to og to sammen.
Der var en slags social hakkeorden...
...i popverdenen.
Narkopatruljen besluttede at tage en runde...
...og den fyr mente, han var Oliver Cromwell.
Han besluttede at tage turen og rydde op i det, der foregik.
De startede med at arrestere Donovan.
Alle der var i England dengang husker det.
Så knaldede de Rolling Stones, og de arbejdede sig opad.
Så knaldede de John og Yoko og mig.
Betjent Pilchers succes i narkopatruljen var kortvarig...
...han røg senere i fængsel for at vidne falsk.
Da han dømte Pilcher til fire års fængsel, sagde dommer Melford Stevenson:
Du forgiftede kilderne til retsplejen og du gjorde det bevidst.
Hvad der er ligeså slemt, du forrådte dine kammerater i Londons politi.
En styrke, som har krav på respekt i hele den civiliserede verden.
"Men nu er mit liv forandret på åh, så mange måder..."(citat fra Help)
Vi ville giftes på færgen til Frankrig.
Det var det romantiske ved det - da vi kom til Southhampton...
...kunne hun ikke komme ombord, fordi hun ikke var englænder og ikke kunne få dag-visum.
Og så kan man ikke blive gift på et skib. Kaptajnen må ikke gøre det mere.
Vi ringede til Peter Brown fra Paris. "Vi vil giftes, hvor kan vi tage hen?"
Han sagde: "Der er kun Gibraltar."
Så okay, derhen... og det var smukt.
Da John knyttede sig så meget til Yoko...
...var det klart, at man ikke kunne vende tilbage.
Jeg følte altid, han måtte rydde os af vejen for at give hende opmærksomhed nok.
Det kræver meget at leve med fire mennesker år ud og ind, og det gjorde vi.
Vi kaldte hinanden alt mellem himmel og jord.
Vi havde været oppe at toppes, vi havde været igennem det hele.
Vi vidste, hvor vi skulle hen, det gør vi stadig.
Vi har været igennem møllen sammen i mere end 10 år.
Vi har været i terapi sammen mange gange, forstår du.
Mange dage fungerede det stadig, på trods af al galskaben.
I stedet for at fungere hver dag, fungerede det to dage om måneden.
Der var stadig gode dage.
Vi var stadig virkelig nære venner...
...så røg det igen ud i noget galskab.
Det var klart, at Beatles blev ---
Det som det startede med at være...
...gav os et middel til at gøre så meget...
...da vi var yngre, og vi voksede gennem det.
Men det kom til et punkt, hvor det hæmmede os, det blev for restriktivt.
Det måtte selv-destruere.
Det er nemt for folk at sige om Beatles og Apple "hvorfor gjorde I ikke..."
Man sidder dér med millioner af dollars og prøver at finde ud af det.
Det er så nemt bagefter at sige: "Hvorfor gjorde I ikke det?"
Med Apple var vi de store skabere, og vi kunne finde ud af alt det...
...men ingen havde nogen idé om budgetter.
Så vi brugte mere, end vi tjente.
Der var ingen, der ledte Apple.
Selskabet ødslede alle sine penge.
Der var ingen med evner som forretningsfører.
Så det var et spørgsmål om, hvem der skulle gøre det.
Jeg gjorde det, men kun på den betingelse...
...at jeg gør det indtil man finder én, der har lyst til det. For jeg havde ikke.
Det var derfor, en mand som Allen Klein...
...havde mulighed for at sige, at han kunne gøre det, men det gjorde mange andre også.
Klein havde været manager for Rolling Stones...
...og jeg tror for Donovan... og John havde mødt ham.
Han kom en dag og sagde:
"Jeg får Klein som manager, og sådan bliver det."
Og Allen var... et menneske...
...på samme måde som Brian var.
Det var det samme med Brian i begyndelsen, det var bedømmelse.
Jeg tager tit fejl af folks karakter, men undertiden rammer jeg plet.
Alternativet til Klein var muligvis Lee Eastman...
...men jeg er slet ikke sikker på...
...at Paul ønskede Lee Eastman som manager...
...sådan som Brian Epstein havde været manager...
...eller at Allen Klein skulle være manager, sådan som Brian Epstein havde været det.
Jeg foreslog Lee Eastman, Lindas far...
...som en slags advokat og muligvis en, der kunne gøre det.
Men de sagde nej, han ville favorisere dig imod os.
Jeps, vi havde store skænderier med Paul.
Vi følte, at vi tre var gået dén vej, hvorfor så ikke dig?
Så dér lå den, og det var en tre-mod-en situation.
Hvis én i Beatles ikke er enig i planen...
...blev den altid vetoet, det var meget demokratisk på den måde.
Så den tre-mod-en var meget akavet.
Der skete ting som...
...i Olympic Studios en aften, hvor vi skulle indspille Abbey Road...
...og vi alle mødte op i studiet, klar til at indspille...
...og Allen Klein mødte op som en af gænget med sin væbner.
De sagde: "Du bliver nødt til at underskrive en kontrakt med Klein til hans bestyrelse."
Jeg sagde: "Det er fredag aften, han arbejder ikke om lørdagen."
"Desuden er Allen Klein er sin egen herre, han skal ikke rapportere til nogen."
"Vi kan sagtens gøre det her på mandag. Lad os komme i gang med optagelsen."
"I kan ikke presse mig til det her." De sagde: "Du trækker tiden ud."
De sagde: "Han vil have 20%"
Jeg sagde: "Sig til ham, han kan få 15%" De sagde: "Du trækker tiden ud."
Jeg sagde: "Nej, jeg arbejder for os. Vi er store stjerner."
Mine præcise ord: "Vi er store stjerner, Beatles. Han accepterer 15%"
Jeg tror, de var så forheksede af ham, at de sagde:
"Han skal have 20%, og han skal rapportere til sin bestyrelse i morgen."
"Skriv under nu eller aldrig."
Jeg sagde: "Nå, sådan. Jamen jeg skriver ikke under nu."
Der var et stort skænderi, og de gik allesammen, og jeg var alene i studiet.
Hvad der ændrede sig på Apple, efter han kom til? Alt!
Det var en helt ny situation.
Først og fremmest var Paul der ikke.
Let It Be var sådan en ulykkelig plade, selv om der er nogle fantastiske sange på...
...og jeg mente virkelig, det var enden på Beatles.
Jeg tænkte, sikke en skam at ende sådan.
Men Paul ringede. "Vi skal lave en ny plade, vil du producere?"
Mit umiddelbare svar var: "Kun hvis du lader mig producere den, som vi gjorde før."
"Det vil vi gerne." "Også John?" Han sagde: "Ja, den er god nok."
Så sagde jeg: "Hvis I virkelig vil det, så lad os gå sammen igen."
Og det var en meget lykkelig plade - alle vidste, det ville være den sidste.
Jeg tror aftalen var, at igennem Let It Be ---
Jeg tog afsted og kom tilbage for at gøre det færdigt, runde det af.
Så besluttede alle, at vi burde lave et bedre album.
Det synes jeg, man kan mærke på pladen...
...at når vi var tændte, og sangene var spændende...
...så går det op i en højere enhed.
Det betyder ikke noget, hvad vi hver især gennemgår på kævle-niveauet.
Når det kommer til musikken...
...kan man se, det er helt i orden, vi gav os alle 1000%.
Ingen var sikre på, det ville blive det sidste album, men alle følte det.
Beatles havde gennemgået så meget, og det var lang tid.
De havde været indespærret sammen i henved et årti.
Det var et meget lykkeligt album. Alle arbejdede rigtig godt.
Og det er derfor, jeg er meget glad for det.
Der var altid en mulighed for, at vi kunne have fortsat.
Vi sad ikke i studiet og sagde: "Nå, det var så det."
"Sidste plade, sidste sang, sidste optagelse."
Men da vi var færdige med Abbey Road, var det slut, og vi accepterede det allesammen.
Det var magisk.
Der var nogle virkelig kærlige, varme øjeblikke mellem fire mennesker.
Et hotelværelse i ny og næ.
En utrolig nærhed, bare...
...fire fyre som virkelig elskede hinanden. Det var ret fantastisk.
De gav deres penge, og de gav deres skrig...
...men Beatles gav deres nervesystem...
...hvilket er en meget vanskeligere ting at give.
Jeg er virkelig glad for, at de fleste af sangene...
...handlede om kærlighed, fred, forståelse.
Næsten ingen sagde: "Kom så, unger, sig de skal fise af, forlad jeres forældre."
Det er meget "alt man behøver er kærlighed", eller Johns "giv freden en chance".
Der var en meget god ånd bag det hele.
Det er bare naturligt. Det er ikke nogen stor katastrofe.
Folk snakker, som om det er verdens undergang. Det er bare en rockgruppe, der går hver til sit.
Man har alle pladerne, hvis man vil mindes.
22. august 1969
Det er det, de spørger om. På turné i verden og til pressekonferencer:
"Bliver Beatles gendannet?" Man siger: "Hvad snakker du om?"
De siger: "Hvad med Julian?" Jeg har ondt af ham, midt i alt det.
Eller Sean eller en anden.
Nå, men lad mig spørge sådan her: "Bliver I gendannet?" Nej!
Og dog, på Free as a Bird blev vi på en måde.
Dansk oversættelse af LiuD